Христо Фотев
Наистина ли си отива лятото…

chitanka.info

Наистина ли си отива лятото?

Наистина ли? Лятото ме гледаше.

С очите си отново ме целуваше.

А вятърът се блъскаше във роклята,

прегръщаше нозете й, докосваше

по устните й сянката на залеза

и цялата неспирно я люлееше —

завиждаха му може би ръцете ми…

Завинаги ли? Лятото ме гледаше.

Очите му отново обещаваха

завръщане, по-хубаво от първото —

ний, влюбените, вярваме на лятото.

Ний, влюбените, винаги потъваме

в очите му дълбоки —

в най-дълбокото,

където са зелените съзвездия

на сълзите… Ний вечно се усмихваме.

И устните ни вечно са уплашени.

И вечно, вечно, вечно искаме

да задържиме за минута лятото.

Наистина ли си отива лятото?

Наистина ли? Бързо се притискаме.

И махаме с ръцете си… И гларуса,

и вятъра, и залеза тържествено

ще съобщят на всеки, че за София

със влака в десет си замина лятото.

По дяволите! Всичко е известно.

Известно е. Но все пак оставете ме

да се удавя в погледа на лятото.

Да ме вълнува беглото докосване

на медните й колене…

И в пръстите,

замрежили лицето ми изопнато,

да прозвучат тръстиките созополски.

Какво, че е известно. Оставете ме

да й говоря и да вярвам с някакво

забравено, детинско изумление,

че ме обича, че е много влюбена,

че винаги ще ме обича… Лятото

ми маха дълго със ръка…

Ах, лятото

не искаше да си отиде…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.